Et+musikkhistorisk+essay

="Musikkhistorien er ei ku"=

”Om kuas fordøyelsessystem som en billedlig forklaringsmodell (metafor) for musikkulturforståelse på vestlig kunstmusikkutvikling fra antikken fram til den nyere tid”.

Kua har fire mager. Vomma, som er meget stor, tjener som forreservoar og gjæringsbeholder. Fra nettmagen blir små klumper av foret støtt opp til drøvtygging. Etter denne passerer foret og all flytende næring gjennom den såkalte bollerenna ned til bladmagen og deretter til løpemagen (løype - et stoff vi bruker blant annet til å skille ut ostestoffer fra melka). Denne har kjertler som utskiller magesaft og saltsyre. Det som er av verdi blir tatt opp i kuas kropp, og kua bygger så å si seg elv ut fra dette. Underveis skjer det en energiomsetning, der det som er livsnødvendig og næringsriktig blir tatt opp. Avfallet skilles ut og går i gjødselsluka. Det er som et evig kretsløp, der noe går inn som en ting og kommer ut som noe helt annet. Heraklit formulerte i sin tid en lov om motsetningenes regulerende funksjon: ”Alt vil før eller siden gå over i sin motsetning ”. Hegel formulerte århundrer senere sin lære om diakektikken: at naturen og menneskesamfunnet og tenkningen gjennomgår dialektiske prosesser, fra tese møtt av antitese som går over i syntese. Dette innebærer en oppfatning av at tenkning og ideologi, oppfatninger og påstander beveger seg gjennom motsetninger som deretter forenes i høyere enheter. Ideer blir altså tatt opp og gjennomgår en forvandling - enten gjennom ”imitasjon”, eller ved utdyping av hele eller deler av de viktigste elementer og ”motiver”. Forvandlingen kan også skje gjennom det en kan kalle motbevegelse eller sidebevegelse Dette høres plutselig kjent ut for dem av oss som har studert musikk. Se bare nå på definisjonen av ordet //fuge:// av latin ”flukt”: ”Flerstemmig komposisjon med likeverdige stemmer, oftest 2 til 5, hvor alle etter hvert tar opp samme melodiske tema. En stemme fremfører temaet, en annen stemme fremfører temaet på nytt, mens den første stemmen spiller en motmelodi, dvs et kontrapunkt. Når stemme 2 er ferdig med temaet, overtar en tredje stemme dette, mens stemme to spiller kontrapunktet og stemme 1 spiller et nytt kontrapunkt, en ny motmelodi.” Min påstand er altså: På samme måte som melodiske motiver i en komposisjon finner sin stemme og sine motstemmer i en slags kontrapunktisk ”dans” eller ”dialog”, så å si – slik er det musikkhistorien også beveger seg gjennom historien. Kuas fordøyelsessystem eller fugen kan derfor stå som billedlig forklaringsmodell over musikkulturen og musikkulturforståelsen. Slik kan også den røde tråden gjennom musikkhistorien beskrives, ikke bare som en gigantisk //”bollerenne”,// men også som et gigantisk //kontrapunkt-// for å holde oss til musisk terminologi. Ser vi hver epoke for seg, ser vi ulikhetene også innen hver epoke, vi ser stemmene og motstemmene. Tar vi et steg tilbake ser vi epokene i forhold til hverandre - vi ser de stedene der ting filtrer seg sammen, slik at den ene perioden rommer spor av overlevning fra en annen samtidig som den inneholder tegn som bebuder de etterfølgende. Omtrent som i kuas mager, der hver mage har sin funksjon og tilsetter sine bestanddeler, blir ideene, kunsten og historien behandlet og bearbeidet gjennom hver epoke. Så kverner det rundt der da, tygg, tygg, opp, ned og opp og ned inn i neste… tilsatt safter, syrer og andre bestanddeler.... //”Ideene i historien blir levendegjort i en polyfon prosess”// sier E. Moutsopoulos (Gresk åndsliv 1983) //–” i fugiske mønstre”//. Som fugens temaer oppstår ideene, tendenser og retninger, ideologier og mønstre, de avsvekkes side om side med temaer som er i ferd med å bli sterke, mener han. De utvikles, møter motstemmer og sidestemmer, filtres inn i hverandre, forsvinner et øyeblikk for å straks dukke opp igjen – kanskje med en annen styrke, med et annet motiv, videreført, avkortet, med omrokert rekkefølge eller lik. Kort sagt i alle tenkelige kombinasjoner. I krisetider munner de ut i såkalte //”stretti”// (s. 236, Gresk Åndsliv, 1983). Et //stretto// er pr. definisjon et musikalsk felt der musikken lyder ”sammentrengt” og går i et vesentlig hurtigere tempo. Vi har altså steder i historien der musikken så å si får ”høyere frekvens!”