Tone

Tilbake til innhold Tilbake til romplan Tilbake til: Musikkens grunnelementer
 * Grunnelementer || =Harmonilære= ||  ||
 * || Harmonier er toner som klinger sammen. Derfor kalles en akkord ofte for "en samklang av toner". Disse tonene klinger best i våre ører dersom de ligger i en bestemt avstand fra hverandre. Ligger tonene "feil" plassert opplever vi klangene som ikke-harmoniske; og vi kaller det disharmoni.

Om noe er "feil" eller "riktig" i musikk er noe som er bestemt av kultur og samfunn. I dag godtar vi atskillige akkorder som ville vært "fysj" og "grøss" og "djevelske toner" (f.eks tritonus) i tidlig middelalder. Før 1500-tallet brukte man ikke akkorder slik vi kjenner dem i dag. Det var gjerne mer eller mindre unison sang man beskjeftiget seg med. Variasjoner i stemmene kom av naturlige toneavstander på grunn av forskjell i stemmeapparatet. Alle har vi et naturlig stemmeleie som rekker over visse tonehøyder. Med dette mener jeg slike stemmeforskjeller som vi i dag kaller sopran, alt, tenor, bass, osv. Når mennesker synger sammen i en enstemt melodi, vil noen av dem som synger måtte "oktavere", eller legge seg på "kvinten". Det betyr å synge tilsynelatende "samme tone", bare i en annen tonehøyde. En oktav ligger på det 8. tonetrinnet, og kvinten på 5. tonetinn over utgangstonen. Man kan selvsagt også legge seg under melodistemmen i passende avstander, slik at det klinger "likt" når man synger.

På 900-tallet begynte man å legge bordunstemmer, en organum-stemme under melodistemmen. Den kunne ligge på 1, 4, 5, og 8. trinns avstand fra gitte tonehøyder i melodistemmen. Dise ble kalt perfekte konsonanser. Tonene som klang på 3 og 6. trinn ble kalt dissonanser. De var mindre enn perfekte, mente man. Grunnen til dette finner vi i Pytagoras matematiske læresetninger om intervallene mellom tonetrinn. Man brydde seg ikke om hvordan det hørtes ut, det skulle bare være matematisk riktig.

Utover 1600-tallet ble flerstemmighet mer og mer vanlig. Det som etter hvert ble viktig for komponistene, var å skrive melodiske linjer for flere stemmer, som samtidig klang fint sammen. Derfor oppfant man det systemet som jeg skal fortelle litt om her. ||  ||
 * || =Melodier er bygget opp av tonerekker= ||  ||
 * || Alle våre vestlige melodier er bygget opp av bestemte tonerekker, som bygger på forskjellige skalaer.Den mest kjente skala er C-dur skalaen, som består av 7 forskjellige skalatoner: C,D,E,F,G,A,H,C. Dette kalles for stamtonerekka. Avstanden fra C til C er åtte toner; derfor navnet oktav. Alle skalaer har en første skalatone, et startpunkt som gir skalaen navn. Alle akkorder har en grunnleggende skalatone, et startpunkt som navngir akkorden. Denne tonen kalles en grunntone.For eksempel starter C-dur med tonen C, og C er da grunntonen i C-dur. Akkorden F-dur, har tonen F som grunntone og G-dur har tonen G som grunntone.

media type="file" key="C-dur-2.mp3" width="240" height="20" ||  ||
 * || =Avstanden mellom tonene har også navn= ||  ||
 * || Avstanden mellom tonene er gitt navn; vi har prim, sekund, ters, kvart, kvint, sekst, septim og oktav. Slik kan vi i musikken snakke om for eksempel ters- eller kvintsprang. Det betyr bare at avstanden er på tre eller fem toner. Vi starter å telle der vi står.

//Tersen// til C finner du ved å telle C,D,E. Da er det **E** som er //tersen// til C.

Skal du finne //septimen// teller du sju; C-D-E-F-G-H. Du lander på **H** som er septimen til C. Avstanden fra en skalatone til den neste kalles et tonetrinn. De minste tonetrinnene i vanlig vestlig musikk består av halve og hele trinn. Sprangavstanden mellom tonene kalles for //intervall.//

Synes du det er rart at vi begynner på C? ||  ||
 * || =Nøkkelhullet i pianoet?= ||  ||
 * || Hvorfor vi begynner på C kan ha en enkel forklaring: Det er at på grunn av nøkkelhullet i pianoet. Rett over den er den C-en som skalaen begynner på. En vanskeligere forklaring er at når man i riktig gamle dager skulle begynne å snakke om toner og noter, så trengte man en måte å gjøre det på.

Før fantes ikke noe notesystem, og man tegnet firkanter og prikker over skriften på sangen for å antyde hvordan melodien gikk. Det var jo mange sanger, og ved å se på prikene kunne man få hjelp til å huske hvilken melodi det var. Etter hvert kom noen på å bruke noen symboler man kjente fra før til å snakke om tonene; nemlig alfabetet. Alfabetet ga derfor navn til å alle hovedtonene som skulle synges eller spilles. Disse notebokstavene ble først satt opp på 4 notelinjer med hjelpelinjer til. Musikkalfabetet går bare over 7 grunntoner: C_D_E_F_G_A_H_C. Hvorfor H? Det skulle jo vært en B! Se på pianotangentene. ||  ||
 * || =Skrivefeil har skylda= ||  ||
 * || Ja, det **var** en B først, men du vet de hadde ikke kopimaskiner på den tiden (de hadde ikke strøm heller), og det var munkene i klostrene som satt og skrev av alle notene med fjærpenn og blekk. Det var ikke alle som kunne lese like godt, heller. Bokstavene på den tiden hadde dessuten kruseduller, forsiringer og mye pynt som gjorde det vanskelig å vite om det var en b eller en h. Så var det kanskje noen munker eller musikere som skrev av feil, da, et sted i Tyskland, og sånn spredte H'en seg over hele Europa.

Det skjedde ikke i England. Derfor sier de B i stedet for H fortsatt i engelsktalende land; Storbritannia, Australia og USA. Dette kan skape forvirring. (For å sikre seg mot forveksling er det en fordel å bruke H for engelske B, og Bb også på norsk for tonen som ligger en halv tone nedenfor H.) ||  ||
 * || =Notelinjen - en lur oppfinnelse= ||  ||
 * || Etter hvert la man til en fast notelinje slik at man fikk 5 linjer og 4 mellomrom. Tonen C som befinner seg midt på pianoet, ligger rett under linjesystemet på en egen hjelpelinje. Dette gjelder når notelinjen starter med en G-nøkkel. Den kalles for det fordi symbolet tegnes inn på g-linja.

Bassnotene noteres ofte i det som kalles F-nøkkel. Den kalles det fordi den tegnes inn på f-linja i basssystemet. Her er sammenhengen: ||  ||
 * || =Men hva med de tonene som kommer i mellom?= ||  ||
 * || Nå var det jo slik at man hadde mange flere toner å spille og synge på enn disse "hele" bokstavtonene. Mange befant seg på et halvt trinn mellom de hele bokstavtonene. Derfor trengte man å gi den som sang et tegn for at han skulle synge et halvt trinn lavere. Til det valgte man b. Skulle tonen flyttes et halvt trinn opp, valgte man å skrive et # for den tonebokstaven.

Derfor kan du i dag høre musikklærere si: "Det er kryss for c, da blir det ciss," eller "det er kryss for f, da blir det fiss". Vi har derfor ciss, diss, eiss, fiss, giss, aiss. Alle som ender på //iss// viser at du må gå et halvt trinn opp. Alle tonebokstaver som har //b// betyr at man må gå et halv trinn ned. Dette høres jo enkelt ut? ||  || Et kryss hever tonen opp et halvt tonetrinn. En b senker tonen ned et halvt tonetrinn.
 * || =Kryss og b - hva er det?= ||  ||
 * || ===Vi må huske:===

Nå er det slik at det ikke hele trinn mellom **alle** grunntonene. Mellom H og C er det bare et halvt trinn. Mellom E og F er det også bare et halvt trinn. Forholdet mellom hele og halve trinn i C dur skalaen er følgende:C til D =helt trinnD til E= helt trinnE til F = **halvt** trinnF til G = helt trinn G til A = helt trinn A til H = helt trinn H til C = **halvt** trinn ||  ||
 * || =Hvorfor skal vi huske dette?= ||  ||
 * || Kombinasjonen av hele og halve trinn i angitte rekkefølge danner mønsteret for **alle dur skalaer**. Dette betyr at når vi skal skrive noter, så må vi vite om disse trinnene og huske på dem i akkordene ved å sette kryss og b der de hører hjemme. De skrives foran noten.

Her ser du giss.

Her ser du ass.

Hvis du spiller disse tonene på et piano, vil fingeren din ligge på samme tangent! Samme tangent kan derfor ha flere tonenavn. ||  || 1 sem betyr her et **halvt trinn.** Det er et halvt trinn mellom E og F og H og C. (Her er det notert på engelsk med en B). En durskala har denne rekkefølgen bestandig: to hele trinn og et halvt pluss tre hele trinn og et halvt. ||  || Her har vi en mollskala, og da er rekkefølgen: ett helt trinn, et halvt trinn, to hele trinn og et halvt trinn og to hele trinn igjen. Her ser du at vi har måttet sette en b for E og H i C-mollskalaen for at det skal låte riktig. Dette er systemet for forskjellen mellom dur og moll, som også gjelder i andre dur og molltonearter. Du må bare sørge for at avstandene eller trinnene mellom tonene er slik som dette. ||  ||
 * || =Dur og moll= ||  ||
 * || Dur og moll er de tonearter vi bruker mest i dag. Her ser du C dur skalaen:
 * 2 sem betyr to halve trinn** (= et helttonetrinn).
 * || Cmoll skalaen:
 * || =Noen fant på dette= ||  ||
 * || Hvis du ikke skjønner alt ennå, kan du trøste deg med at det er et system som er __funnet opp__ av noen, og noen andre har bestemt at det er sånn det skal gjøres. Det er ikke slik kunnskap som man bare "vet" uten å måtte lære det.

Øret ditt er faktisk det beste hjelpemiddelet til å finne ut hva som er hva, om tonene går opp eller ned, og om det er et helt eller et halvt trinn. Bare prøv her på et [|virtuelt piano]. ||  || Skalaer: http://ans.hsh.no/lu/musikk/musikkteori/melodi1/skalaer.htm ||   || Durskala: fra Høgskolen stord haugesund: http://ans.hsh.no/lu/musikk/musikkteori/melodi1/durskala.htm Om tonalitet og skalaer på: [|http://home.online.no/~rikard/skalaer2.htm] Her blir det forklart enkelt og tydelig på norsk med lytteeksempler : Naturtoner, Den greske skalaen, Kirketoneartene, Dur og moll, Tonal musikk, Blues-skalaen, Atonal musikk, Fritonal musikk, Pentaton musikk, Heltonemusikk, Mikrotonal musikk. Om alt mulig i musikk forklart på en veldig grei måte i [|Musikkordboken]. ||  ||
 * || =Mer?= ||  ||
 * || Har du lyst til å lære mer? Da kan du lese det som står om Tonika, Dominant og Subdominant, som er en annen måte å se på tonetrinnene på.
 * || =Ressurser= ||  ||
 * || Noteoppgaver: http://fuv.hivolda.no/prosjekt/fuvarnso/time01.html

Tilbake til innhold Tilbake til romplan Tilbake til: Musikkens grunnelementer