vanlige+akkordprogresjoner


 * Besifring || =Akkordprogresjoner= ||  ||
 * || Vi har allerede slått fast på siden om besifring at det er hovedtreklangene som gis ved **tonika, subdominant og dominant** som du vanligvis bruker når du skal finne akkorder til en sang, uansett hva slags toneart du spiller i (når det gjelder vestlig musikk). Hvorfor er det slik?

Du kan si at vi i vår vestlige musikk alltid har en forventet harmonisk utvikling i en sang. Sangene opptrer på en bestemt måte, og vi forventer også at de skal opptre slik. Sagt på en annen måte: Akkordene får gjerne en bestemt rekkefølge, eller mønster, i mange sanger. Dette kaller vi akkordprogresjoner.

Denne kunnskapen kan vi bygge på når vi skal finne akkordene og dermed grepene til en sang når vi skal spille gitar. Vi kan dessuten få en pekepinn ut fra hvilken sjanger sangen tilhører, for eksempel blues, jazz eller pop og rock, for her finner vi noen vanlige akkordmønstre som ofte går igjen. Vi skal se på dem her, men først noe helt generelt som hjelper oss å forstå systemet: noteskalaer. ||  ||
 * || =Vi bygger på det vi vet om noteskalaer= ||  ||
 * || Her er C-dur-skalaen, som ikke har noen fortegn (ingen kryss eller b).Vi husker at kryss hever tonen med et halvt tinn, men b senker den med et halvt trinn. Men her har vi bare C-dur, uten noe som helst. Vi setter navn på hver tone i skalaen ved hjelp av alfabetet, det er de samme 7 som går igjen:

media type="file" key="c-dur-skala.mp3" Alle tonene som ligger **på** **linjene** i notesystemet kan vi lage en huskeregle for: **En Gammel Hest Drar Fort (eghdf).** Så vet vi dessuten at c ligger på en hjelpelinje under systemet. Alle tonene som ligger **i mellomrommene** kan vi lage denne huskeregla for: **FACE** (den øverste e er ikke med på bildet**).**


 * Notebildet er slik at det ser ut som om det er like stor avstand mellom tonene. Det stemmer ikke. Dette må vi vite:**
 * To steder er det en hatt.** Det er fordi det er bare et halvt trinn mellom tonene her. De andre tonene har et helt trinn mellom seg. Dette er viktig, for når vi går til andre tonearter enn C-dur, skal vi beholde det samme forholdet mellom tonene. (Det er det vi bruker kryss og b til for å huske.)

Dette kan vi se på piano-tangentene. Avstanden mellom svart og hvit er et halvt trinn. Hattene i bildet over mellom e og f og h og c ser du på pianoet de stedene der to hvite tangenter **ikke** har en svart tangent mellom seg.

. ||  || ||   ||
 * || =Hver tone - sin plass i systemet= ||  ||
 * || Siden vi vet at hver tone i alle skalaer skal skal ha **samme forhold** mellom seg som i C-durskalaen, kan vi gi hver tone sin egen plassering, enten med vanlige sifre (1,2,3,4,5,6,7,8), eller med romertall (I, II, III, V, VI, VII, VIII).
 * || =Faste plasser i rekka får sitt eget navn ut fra funksjon= ||  ||
 * || Siden det er noen plasser som er ekstra viktige når vi skal finne akkorder og grep, kan det være lurt å ha egne navn på dem, slik at vi kan snakke om dem og finne dem uansett hvilken toneart vi bruker.

Navnene og plasseringen i rekka er:
 * 1) Tonika
 * 2) Subdominantparallell
 * 3) Dominantparallell
 * 4) Subdominant
 * 5) Dominant
 * 6) Tonikaparallell
 * 7) Ledetone
 * 8) Tonika

Disse har faste plasser uansett toneart. Tonika er grunntonen i tonearten man er i. Navnene sier noe om hvilken **funksjon** tonen på akkurat den plassen har. Ledetonen leder øret mot grunntonen. Nb! Det finnes andre måter å sette navn på funksjonen også. Se nederst på siden her. Selv synes jeg disse navnene er greie fordi de sier litt om hvordan vi kan bruke dem; for eksempel kan du bruke en tonikaparallell der du ellers ville brukt tonika, for variasjonens skyld (eller på grunn av melodigrunnlaget).


 * Tonika (T)** er treklangen som ligger på toneartens første trinn (i C-dur: C). Tonika er det tonale utgangspunktet, hvilepunktet, det er her vi føler oss "hjemme". Vi kan si at tonika har hjem-funksjon.


 * Subdominant (S)** er treklangen som ligger på toneartens fjerde trinn (i C-dur: F). Subdominanten kan beskrives som "kortvarig ute". Det har en "ute-på-vift"-funksjon.


 * Dominant (D)** er treklangen som ligger på toneartens femte trinn (i C-dur: G). Dominanten leder tilbake til tonika - den har en spenning, som gjør at øret gjerne vil ha den tilbake til tonika. Den har en "ta-meg-ut-og-hjem"-funksjon.

Dominanten er nesten alltid i dur: både i dur- og molltonearter. ||  || På hver eneste plassering i rekka kan du altså bygge en egen akkord, der tonen du ser navnet på her er grunntonen i akkurat den akkorden. For eksempel akkorden F som har tonene f a c. Eller G-akkorden, som har tonene g h d. Du ser at vi bygger i [|terser](3 trinn der det første trinnet teller med).
 * || =Toner på bestemte trinn i skalaen= ||  ||
 * || Når man skal besifre sanger, er det en fordel å vite navnene på tonenes (akkordenes) plasseringer i enhver skala, for da kan vi snakke om dem, uavhengig av toneart. Her ser du systemet satt opp i C-dur:[[image:skala-dominant-skjema.png width="800" height="222"]]

De enkleste akkordene er såkalte treklanger. Det er tre toner som klinger sammen. Disse er tone nummer én, tre og fem i skalaen. Nummer en kalles grunntonen, avstanden til nummer 3 kalles en ters, og avstanden fra 1 til nummer 5 kalles en kvint. Akkordsymbolet (her C) viser til akkordens grunntone.

Når vi besifrer en sang med akkorden C, så viser vi altså til en akkord med C som grunntone. Deretter legger vi en //ters// på. Den kan være liten eller stor. Dersom vi senker tersen ett halvt trinn får vi en moll klang, noe som kalles en liten ters. I dur har vi stor ters. Den siste tonen i akkorden vil være en kvint – den femte tonen i skalaen altså G. Da har vi fått en komplett C-akkord med tonene: C (1), E (3) og G (5). Denne akkorden kalles for en hovedtreklang.

Tonika har skalaens (toneartens) 1. tone som grunntone. Subdominant har skalaens 4. tone som grunntone. Dominant har skalaens 5. tone som grunntone. AHA! - kan vi si nå, for det er jo de vi nesten alltid bruker når vi spiller.

Når du spiller med grep, henter du jo som oftest treklanger som er bygd på **trinnene** i skalaen for den tonearten du spiller i. Å vite trinnplassering og rekkefølge er nyttig. På forrige side viste vi hovedtreklangene slik: På trinn 1, tonika, bygger vi durakkorden C, og her er tonen c grunntonen i akkorden På trinn 2 (tonen d), finner du mollakkorden Dm. På trinn tre (tonen e) bygger du mollakkorden Em. På trinn 4 (tonen f) bygger vi akkorden F På trinn 5 (tonen g) har vi durakkorden G På trinn 6 (tonen a) bygger vi mollakkorden Am På trinn 7 (tonen h) kan vi bygge akkorden Bdim (der dim står for diminished=forminsket). Dette er ledetonen som leder øret hjem til grunntonen igjen.

Mollakkordene her kalles for bi-treklanger. Her er de hoved- og bitreklangene (akkordene) som vi kan bygge på C-dur skalaen:

Slik kan vi bygge akkorder i alle tonearter. ||  || T er tonika, toneartens grunntone Sdp er Subdominantparallell den kan vi bruke som erstatning for subdominanten Dp er dominantparallell - erstatning for dominanten S er subdominant D er dominant Tp er tonikaparallell - erstatning for tonika Led står for ledetonen som tar oss hjemover mot grunntonen ||  ||
 * || =Akkordenes plassering og funksjon= ||  ||
 * || [[image:hovedogbi-nr-tds.png]]
 * || =Hvordan kan vi bruke dette når vi skal besifre?= ||  ||
 * || Hovedtreklangene, som gis ved **tonika, subdominant og dominant**, vil du altså vanligvis alltid bruke når du spiller en melodi, uansett hva slags toneart du spiller i. Vi kaller dette for **1-4-5-**akkordene, eller satt i romertall: **I - IV - V.**

Her kan man altså plassere grepene (akkordene) ut fra trinnnenes plassering i den enkelte tonearten man ønsker å bruke. For C-dur er dette for eksempel akkordene C - F - G. Når du spiller i C-dur, henter du altså egentlig hele akkorder fra C-dur-skalaen, og ikke bare en enkelt tone. De gule lappene blir da en akkordprogresjon som vi kan bruke i alle tonearter.

Det er altså et mønster, som vi kan kjenne igjen i sangene, og bruke uansett hvilken toneart vi har. Det finnes flere slike vanlige spillerekker. Noen slike måter å besifre på er så vanlige at de nærmest er faste komponeringsmønstre. Når vi spiller dem, kalles de akkordprogresjoner.

Vi kan sette dette opp i et skjema som viser plasseringen med romertall sammen med akkordene. Store romertall er dur-akkorder. Små romertall angir moll-akkordene. Dim står for diminished, dvs. forminsket tersavstand i treklangen. I dimakkorden er forholdet mellom alle tonene forminsket til små terser. Det gjør at akkorden klinger som en mollakkord, med forminsket femte og syvende trinn. Den brukes ofte som en overgangsakkord, og skaper ofte spenning i melodien. (Bildet er hentet fra http://elgitar.com/akkorder/akkordprogresjon) ||  ||
 * || =Vanlige akkordprogresjoner= ||  ||
 * || =1. Klassiske sanger, pop, blues og country: T - S - D / 1 - 4 - 5 / I - IV - V= ||  ||
 * || 1 - 4 - 5-progresjonen er en av de mest brukte akkordmønstrene i vestlig musikk, særlig rock, pop, blues og country, men også i barnesanger. Det er også en svært vanlig måte å avslutte sanger på (kadens). En typisk 1-4-5-progresjon vil være en sang som følger dette akkordmønsteret i C-dur:

C C F C C C G C C C F C

Eller når Dag er med oss (D-dur): A-dur 1-4-5-progresjon G-dur 1-4-5-progresjon

Eller andre variasjoner over dette temaet. Det hender at man for eksempel i C-dur bytter ut 4. (subdominanten F) med akkorden på trinn 2 (subdominantparallellen Dm) for melodisk variasjon. Samtidig kan man for eksempel ta inn septimen på dominanten (G7). Og stokke litt om på rekkefølgen av akkordene, så har man:

G7 gjør at vi strever ned til tonika igjen, vi er ikke fornøyde før vi lander der. ||  || Øverst har vi kolonnen for skalatrinnet. Nedover har vi akkordene. Slik leser vi: I E-dur spiller vi akkordene E, A og H. I A-dur spiller vi akkordene A, D og E, osv.
 * Altså har vi fått mønsteret 1 - 4 - 5 - 2 - 5 - 1**
 * || =Tabell for 1 - 4 - 5 i mange tonearter= ||  ||
 * || **Vi kan sette opp en tabell.** Her er de mest vanlige grepene på gitar i dur-tonearter for 1-4-5-progresjonen.

Progresjonen vist for alle tonearter: (Bildene er hentet fra http://elgitar.com/akkorder/akkordprogresjon) ||  || Mange barnesanger følger denne akkordprogresjonen. Mange rocke-sanger også: Som f. eks //Great balls of fire// av Jerry Lee Lewis: media type="youtube" key="UpaQwbQ7NYg?version=3" height="180" width="320"
 * || =2. Pop, blues og rock: 1 - 4 - 5 - 1 - progresjonen - utvidelse av nr 1= ||  ||
 * || Den mest vanlige akkordprogresjonen er den som kalles 1 - 4 - 5 - 1, eller tonika, subdominant, dominant og tilbake til tonika. Da brukes også ofte septimen på dominanten. Her med C-dur som eksempel: C F G7 C

Her er de mest vanlige grepene i dur-toneartene etter 1--4-5-akkordprogresjonen

(Bildene er hentet fra http://elgitar.com/akkorder/akkordprogresjon) ||  ||
 * || =3. Vanlige pop-låter: 1 - //6moll// - 4 - 5 - progresjonen= ||  ||
 * || En annen vanlig moderne progresjon for vanlige poplåter er:

**I** - **vi** - **IV** - **V** (1 - //6moll//- 4 -5) For eksempel som i //Blue Moon// C - Am - F - G
Akkordprogresjonen i 5 tonearter media type="youtube" key="yZi2hbhLrC8?version=3" height="180" width="320"

Blue Moon media type="youtube" key="NuCZDanw3aE?version=3" height="180" width="320" ||  ||
 * || =4. Andre vanlige poplåter: 1 - 5 - //6moll// - 4 - progresjonen eller 50-talls-progresjonen= ||  ||
 * || Enda en vanlig progresjon er:

**I** - **V** - **vi** - **IV** - I (1 - 5 - //6moll// - 4 - 1) For eksempel som i //No woman no cry :// C - G //-// Am - F - C
media type="youtube" key="hst90DS2EGs?version=3" height="180" width="320"

//**Earth Angel Will you be mine av The Penguins**//
media type="youtube" key="wooViufIjgU?version=3" height="180" width="320" ||  ||
 * || =5. 12 takters blues akkordprogresjon: 1- 4 - 5 -1 (eller 6 eller 8 takters blues)= ||  ||
 * || En 12 takters blues er en serie akkorder i rekkefølge som gjentar seg selv for hver 12- takt. En typisk 12-takters blues vil ha de tre tonika, subdominant og dominantakkordene I, IV og V. Her er et eksempel i C-dur: C / / / F / C / G F C G og i G-dur:


 * G / / / |G / / / |G / / / |G / / / |
 * C / / / |C / / / |G / / / |G / / / |
 * D / / / |C / / / |G / / / |G / / / |

Tonearten er her 'G', so G er tonika (I) ,C er (IV) og D er (V) akkord. Satt opp i skjema:

Satt opp for hver takt:

Man kan spille slik:


 * G / / / |G / / / |G / / / |G / / / |
 * C / / / |C / / / |G / / / |G / / / |
 * D / / / |C / / / |G / / / |D / / / |

D akkorden til slutt er vendingsakkorden. Da begynner man forfra. Helt til slutt erstattes denne med tonika igjen, dvs. G.

For eksempel media type="youtube" key="ffhHK2ZjBwE?version=3" height="180" width="320"

//Jumper On The Line// R.L. Burnside

See my jumper (on), Lord, hangin' out on the line See my jumper (on), Lordhangin' out on the line Know by that, something on my mind I wouldn't been here, baby, if it hadn't been for you Way down here, way you wanna do

Fix my supper, baby, Lord, let me go to bed Guess white lightnin' done gone to my head Guess white lightnin' done gone to my head

Skal man besifre en 12-takters blues, kan man bruke en annen variant hvor man gjør en rask endring i takt to. Eksempel i tonearten 'E':
 * E / / / |A / / / |E / / / |E / / / |
 * A / / / |A / / / |E / / / |E / / / |
 * B / / / |A / / / |E / / / |B / / / |

En annen blues: //All My Love In Vain// av Robert Johnsen

I followed her to the station with a suitcase in my hand And I followed her to the station with a suitcase in my hand Well it's hard to tell it's hard to tell, when all your love's in vain

media type="youtube" key="SnsBlY4rKwM?version=3" height="180" width="320"

Noen blues er litt annerledes, som [|**St. Louis Blues**]

I hate to see the evening sun/ go down, Hate to see that evening sun/ go down. `Cause my baby, he done left this town. Feelin tomorrow lak I feel today Feelin tomorrow, lak I feel today I'll pack my trunk and make my gitaway

St. Louis woman with her diamon' rings...

media type="youtube" key="m9D-v0-rJg4?version=3" height="144" width="256"

Mange sanger følger 12-takters mønsteret, selv om de ikke er blues, for eks. //Shake, rattle and roll//. media type="youtube" key="hOnEj-qq_CA?version=3" height="144" width="256"media type="youtube" key="EHXB3e6Kljs?version=3" height="144" width="256"

Eller //Mercy// som sunget av Duffy

media type="youtube" key="Wri7CC3-eMI?version=3" height="144" width="256" I love you But I gotta stay true My moral's got me on my knees I'm begging you please Stop playing games

I don't know what this is But you got me good Just like you knew you would I don't know what you do But you do it well I'm under your spell

You got me begging you for mercy Why won't you release me You got me begging you for mercy Why won't you release me I said you better release me ||  || Her: //Hound dog//
 * || =6. Rock - akkordprogresjon: 1 - 4 - 5= ||  ||
 * || Nesten alle rocke-sanger, country og blues rock sanger er basert på I - IV og V-akkordprogresjoner. Det vil si tonika, subdominant og dominant.

media type="youtube" key="k2yzRSChPWI?version=3" height="144" width="256"


 * En typisk 1-5-4- sang** er Kaptein Sabeltann-sangen av Terje Formoe:

media type="youtube" key="XaD2FHLXpWE?version=3" height="144" width="256"

Samtidig hender det at man bytter ut subdominanten med sin parallelltoneart. Den ligger på trinn 2. Da får vi 2-5-1-progresjonen som brukes mye i jazz. ||  ||
 * || =7. Jazz - akkordprogresjon: 2 - 5 -1= ||  ||
 * || Den vanligste jassprogresjonen er den som er basert på II - V - I-progresjonen (2-5-1), dvs den starter på subdominantparallellen, går til dominanten og så til tonika. Dette kalles en klassisk kadens i klassisk musikk (sånn ender sangene mange ganger)

For eksempel, i tonearten C, er en standard jazz-progresjon (II-V-I) Dm7-G7-Cmaj7, og den tredje og sjuende av disse akkordene er F-C, B-F, E-B; i omvending for å få det til å lyde bedre: F-C, F-B, E-B.

Her er en jazzprogresjon vist med maj7-akkorder.

Her er for eksempel en jazzprogresjon for Blue moon:

Og så var det improvisering, da! ||  || media type="youtube" key="xox5vXFX_ok?version=3" height="180" width="320" = = ||  || ||   ||
 * || =Improvisering i Jazz= ||  ||
 * || media type="youtube" key="dADgaDujeZg?version=3" height="180" width="320" ||  ||
 * || =Dur-skalaene som vi bygger på= ||  ||
 * || Dur-skalaene setter vi opp slik med fortegn:
 * || =Moll-toneartene= ||  ||
 * || Når det gjelder moll, kan skalaene se litt forskjellig ut. Vi har nemlig tre typer moll:
 * 1) Naturlig moll
 * 2) Harmonisk moll
 * 3) Melodisk moll

Vi kan se på C-dur og A-moll og sammenligne skalaene i dette eksempelet: Moll-toneartene er parallelle tonearter, og grunntonen (tonika) ligger en liten ters under sine respektive tonikaer i dur. Dette kan vi si er en liten arv etter kirketoneartene, som ble mer brukt i tidligere tider. ||  ||
 * || =Kirketoneartene= ||  ||
 * || Kirketoneartene kalles for modale skalaer (av modus, som betyr måte). Kirketoneartene oppstod på 800-tallet. De ble satt opp som et teoretisk system for å systematisere tonaliteten i gregoriansk sang. Dette systemet er også grunnlaget for det meste av senere musikk, helt fram til dagens samtidsmusikk og modaljazz. Dur og moll er også en del av dette systemet.

Ionisk er identisk med dur, og eolisk er identisk med ren moll. Dorisk er ren moll med høyt sjettetrinn, frygisk er ren moll med lavt andretrinn, lydisk er dur med høyt fjerdetrinn, mixolydisk er dur med lavt syvendetrinn, og lokrisk er ren moll med lavt andre- og femtetrinn. ||  || I dimakkorden er forholdet mellom alle tonene forminsket til små terser. Det gjør at akkorden klinger som en mollakkord, med forminsket femte og syvende trinn. Den brukes ofte som en overgangsakkord, og skaper ofte spenning i melodien. (Bildet er hentet fra http://elgitar.com/akkorder/akkordprogresjon) ||  ||
 * || =Sammenligning dur - moll - kirketonearter= ||  ||
 * || [[image:skalaer-sammenlign.png]] ||  ||
 * || [[file:Skalaer.pdf]] ||  ||
 * || =Faste plasser i rekka ut fra funksjon - litt andre navn - samme prinsipp= ||  ||
 * || Her ser du skalaene plassert i et skjema som angir akkordenes funksjon med litt andre navn. Prinsippet er det samme som over: Vi får en måte å raskt finne akkordmønsteret på i en sang: Vi finner akkordprogresjonene. Dim står for diminished, dvs. forminsket tersavstand i treklangen.
 * || =Noen vanlige akkordprogresjoner på gitar som vi kan lese av skjemaet over= ||  ||
 * || Vi ser på dem i C-dur. De som vi kjenner best fra før er:

Den kan byttes til **I – ii – V** som i C-dur står for C – Dm – G.
 * I-IV-V = 1-4-5= C-F-G**

Så kjenner vi denne:
 * I VI ii V = C-F-Dm-G**

Så har vi: I-V = C-G I7-VI7-V7 = C7-F7-G7

I-iii-IV-V = C-Em-F-G I-vi-IV-V = C-Am-F-G I-ii-vi-V = C-Dm-Am-G I-vi-ii-V = C-Am-Em-G I-iii-vi-V = C-Em-Am-G

1,4,1,1, 4,4,1,1, 5,4,1,5
 * Blues:**

1,4,1,4, 1,4,5,5, 1,4,1,4, 1,5,1,1
 * Country:**

1,6,2,5, 3,6,2,5, 5m1,4,b7, 2,5,1,1.
 * Jazz:**

m står for moll små romertall=mollakkord ||  ||
 * || Når du skal finne akkorder for en sang, kan du sjekke hva slags akkordprogresjon sangen har ved å lytte, og sette dette inn i passende skjema. Du kan også lett transponere sanger til en annen toneart ut fra mønstrene, når du først har gitt en besifring i en toneart. ||  ||


 * || =Mer om blues= ||  ||
 * || http://www.cime.no/2010/08/improviser-pa-en-blues/ ||  ||