Tonika,+subdominant+og+dominantakkorder

Tilbake til romplan =Tonika, subdominant og dominant - en måte å snakke om toner på= Vi vet at alfabetet har gitt navn til tonene, og at de i stamtonerekka er: c d e f g a h c. Den a' en som ligger i stamtonerekka (midt på pianoet) har svingninger på 440 Hertz. Men det var vanskelig å snakke om tonene i skalaene dersom de starter på andre steder enn denne midterste c'en på pianoet. Vi vet også at i dur og moll så er det bestemte tonetrinn og avstander mellom tonene, etter mønster fra nettopp stamtonerekka. Det var derfor noen som fant på noe lurt: å snakke om tonene ut fra deres faste plassering i rekka, istedet for å snakke om dem med bokstavnavn. Snakket man om plasseringen i rekka, kunne jo starttonen være en hvilken som helst.

Tonika ble derfor "navnet" på den tonearten man startet i; det var navnet på tonen som lå på trinn 1. Så tellet man videre til hele tonetrinn til man kom til tonetrinn nummer 4; den fikk navnet Subdominant. Tonen som lå på trinn nummer 5 fikk navnet Dominant. Den som lå på sjuende trinn fikk navnet Septim. Dette kunne man gjøre på alle skalaer, for avstanden mellom trinnene var fastlagt og bestemt. Siden disse benevnelsene lar seg bruke på alle skalaer, kalles denne måten å tenke på for relativ. Navnene fikk tonene fordi de hadde visse egenskaper. Dominant betyr å bestemme. Subdominant betyr den som ligger under den som bestemmer. Tonika er grunntonen i den skalaen man starter i; den er som "home" på en nettside; du vil helst tilbake dit før du slutter av. Vi kaller gjerne denne trangen til å lande på DST for en //kadens.// Hvis du spiller en tonika, subdominant og dominant, vil du kanskje kjenne at hjernen har lyst til å lande på tonika igjen. Spiller du septimen (nr.7) er trangen til å gå opp et halvt trinn til Tonika ganske sterk. Derfor kalles septimen ofte en ledetone.

Grunnen til at man tenkte slik var at man hadde oppdaget noe interesant; musikken hadde som regel en egen måte å ende på, eller visse toner som likte å "ligge ved siden av hverandre": sangene låt liksom best da. TDST var en slik rekkefølge som man ofte brukte. Altså 1,5, 4 og 1 igjen. Slike rekkefølger ble veldig vanlig, og mye av vår tids musikk har dette som et grunnleggende prinsipp. Det gjelder rekkefølger av toner, men også rekkefølger av hele akkorder. Det kan du høre veldig godt hvis du spiller blues, for eksempel, men også rockesanger har slike vanlige rekkefølger i akkordene. Når du lærer å spille gitar, kan du dra nytte av dette, for du spiller med akkorder som "er i familie" med hverandre. Det høres rart ut for ørene hvis du bruker en akkord fra en annen familie.

For eksempel hører disse sammen:
 * C (Tonika) || G (Dominant) || F (Subdominant) ||
 * G || D || C ||
 * D || A || G ||
 * A || E || D ||
 * F || C || Bb ||
 * E || H || A ||

Synes du tre grep er kjedelige i sangene finnes det andre akkorder som kan settes inn for tonika, dominant og subdominant. Vi kaller dem for //paralleller//, fordi de på en måte er litt like. Tonikaparallen finner du på trinn 6. Det betyr at Tonikaparallellen til akkorden C er Am. Tp for G er Em, for D er Tp Hm, og så videre. Du kan da kombinere bokstavene med å telle trinn, så finner du det ut. Satt opp i et skjema med alle parallellene: Her kan du nok til å piffe opp mange sanger. Vanligvis har vi jo TDST-rekkefølger; da kan du bruke parallellene på samme måte: TpDpSpTp.
 * Tonika || Tonikaparallell || Subdominant || Subdomparallell || Dominant || Dominantparallell ||
 * C || Am || F || Dm || G || Em ||
 * G || Em || C || Am || D || Hm ||
 * D || Hm || G || Em || A || F#m ||
 * A || F#m || D || Hm || E || C#m ||
 * F || Dm || Bb || Gm || C || Am ||
 * E || C#m || A || F#m || H || G#m ||
 * Bb || Gm || Eb || Cm || F || Dm ||